(untitled) (НАУКОВІ ЗАПИСКИ, 2026)
У науковій статті комплексно розглядається процес становлення мистецьких шкіл в Україні як фундаментального чинника фахової підготовки майбутніх педагогів-музикантів до художньо-педагогічної діяльності. Значна частина дослідження присвячена ретроспективному аналізу провідних музичних осередків. Детально висвітлюється діяльність Київської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернату імені М. Лисенка, її тісний зв’язок із Національною музичною академією України та вагомий внесок у формування вітчизняної виконавської традиції на засадах індивідуалізованого підходу. Зокрема, досліджено традиції Одеської та Київської шкіл з особливим наголосом на новаторських методах П. Столярського, що базувалися на фізіологічній природності ігрових прийомів. Розглянуто історію Чернівецької школи, починаючи від культурно-освітньої діяльності А. Гржімалі у ХІХ столітті до плеяди сучасних видатних викладачів. Також проаналізовано становлення Львівської школи, яка історично формувалася під потужним впливом передових європейських традицій Л. Ауера та О. Шевчика, і Закарпатської школи, що свого часу увібрала чеський педагогічний досвід та продовжує успішно розвиватися на базі сучасних закладів вищої та фахової передвищої освіти. На основі узагальнення викладеного матеріалу авторами виокремлено низку ключових чинників успішної інструментальної підготовки педагога-музиканта. До них належать розуміння анатомо-фізіологічних складових виконавського апарату, відчуття свободи при виконанні, міцний зв’язок слухової та рухової сфер, гнучка індивідуалізація навчання з поетапним збільшенням обсягу тренувального процесу, грамотне планування самостійної роботи, розвивальне навчання, а також нерозривне поєднання художнього й технічного розвитку. У підсумку автори резюмують, що вітчизняна музична культура має глибоке історичне коріння, а розгалужена мережа мистецьких шкіл різного рівня виступає надійним і незамінним трампліном для професійного становлення художньо зрілих викладачів нової генерації.